M.označení |
Start |
Přistání |
Délka letu |
Poznámka |
1990-037A |
24.04.1990 |
29.04.1990 |
5d 1h16m |
Hubble Space
Telescope (HST) |
![Posádka STS-31](https://mek.kosmo.cz/pil_lety/usa/sts/sts-31/31crewsm.jpg)
Posádka :
Shriver,L.J.[VE]
| Bolden,Ch.F.[PL] | McCandless,B.[MS]
| Hawley,S.A.[MS] | Sullivan[ová],K.D.[MS]
[ Popis letu | Obrázky
| Experimenty | STS-31
v NASA ]
Popis letu : (převzato
z L+K 24/90 se svolením Mgr. A.Vítka)
STS-31 / DISCOVERY
VE SLUŽBÁCH ASTRONOMŮ
Ing. JOSEF KRUPIČKA, CSc.
ANTONÍN VÍTEK, CSc.
Po návratu z expedice STS-33 strávila
Discovery plné tři měsíce v montážní hale č. 2 budovy OPF odstrojováním,
kontrolou jednotlivých systémů a přípravou na nový let do vesmíru. Sestavování
vzletových motorů SRB zahájili technici už v prosinci minulého roku. V
té době se ještě počítalo s tím, že Discovery znovu odstartuje koncem února.
Když však došlo ke zjištění, že technici ve výrobním závodě firmy Norton
Thiokol nevykonali všechna předepsaná kontrolní měření u těsnění mezi zadním
segmentem a tryskou jednoho SRB, rozhodlo se vedení NASA, poučeno tragickou
zkušeností Challengeru, podezřelý SRB rozmontovat a pochybnou zmíněnou
část vyměnit. To se pochopitelně neobešlo bez časové ztráty.
Do montážní budovy VAB k znovu sestaveným motorům SRB, spojeným již
s odhazovací nádrží ET, dorazil družicový stupeň 5. března. Vzájemné spojování
i prověrky spojení proběhly bez problémů, takže již 16. března ve večerních
hodinách místního času vyrazil pásový dopravník s mobilním vypouštěcím
zařízením a kompletní sestavou raketoplánu na rampu 39B.
Příprava užitečného zatížení, jimž byl tentokrát Hubbleův
kosmický delekohled HST (typový list viz L+K 66, 1990, č. 20, s. 785), začala
na Cape Canaveral dávno před tím, v říjnu 1989, krátce poté, co sem byl dalekohled
dopraven letecky z továrny firmy Lockheed v kalifornském Sunnyvale. Prozatím
byl umístěn do montážní haly VPF (Vertical Processing Facility) i se svým speciálním
podpůrným zařízením, které mělo zabránit deformaci vlastní lehké konstrukce
HST, dimenzované na kosmické podmínky.
Tady byl dalekohled po důkladných prověrkách přemístěn do transportního
kontejneru a spolu s ním putoval 25, března na startovní rampu 39B, kde
ho již očekávala Discovery.
Počítalo se s tím, že HST bude okamžitě přeložen dovnitř, ale tyto plány
zkřížila první komplikace. V "bílém pokoji", jak se někdy přezdívá
klimatizované prostoře kolem raketoplánu (její oficiální název je PCR -
Payload Changeout Room), objevili technici přítomnost moskytů, nalepených
na dveřích nákladového prostoru, v okamžiku, kdy je už hodlali otevřít.
Dostali se tam zřejmě ve chvíli, kdy se celá otočná konstrukce RSS (Rotating
Service Structure odklonila od raketoplánu, aby pracovníci mohli vložit
kontejner s HST do PCR.
Nález moskytů potvrdil, že řeka, nazývaná Mosquito River - Moskytí řeka,
oddělující od pevniny písečnou kosu, na níž leží Cape Canaveral, nenese
svoje jména nadarmo. To ovšem problému s komáry nepomohlo.
Použití insekticidních sprejů v blízkosti zařízení tak citlivého na
znečištění jako je HST, nepřicházelo v úvahu. Nezbývalo než pochytat moskyty
do speciálních osvětlených pastí spojených s odsávacím zařízením přes baňky
se suchým ledem. Kořist činila celkem 40 komárů.
Teprve když moskyti nepochybně vymizeli, mohli technici pokračovat v
operaci. Na konci března - 29. 3. - byl HST konečně uložen do nákladového
prostoru Discovery.
Přes toto zdržení se řídicí komise rozhodla přípravy urychlit o dva
dny a stanovila datum startu na 10. dubna 1990.
Dvoudenní prověrky systémů HST začaly 1. dubna, ale pro nečekané problémy
v pozemním řídicím středisku se protáhly až do 5. dubna. V té době také
zahájili technici nabíjeni niklovodíkových akumulátorů na palubě astronomické
observatoře, které mají sloužit k napájení jejich elektrických systémů
do té doby, nežli je na oběžné dráze nahradí panely slunečních baterií.
Později téhož dne příslušníci technického zabezpečení startu vyhnali
z rampy všechny ty, kteří neměli nic společného s vlastním raketoplánem.
Začínaly totiž potenciálně nebezpečné operace: tlakování systému manévrovacích
motorů OMS a tankováni vodíku a kyslíku do nádrží energetického systému
raketoplánu. Další den, 6. dubna, došlo k otevření motorového prostoru
Discovery, aby bylo možno odstranit poslední ochranné kryty.
Předstartovní odpočítávání, přezdívané techniky na Kennedy Space Center
"Sue-7" podle hlavního pracovního manuálu s oficiálním označením
"Test = S0007", se rozeběhlo 7. dubna v 15.00 místního letního
času EDT (tedy v 19.00 UT) od T -43 h. Pětice astronautů - velitel Loren
J. Shriver, pilot Charles F. Bolden a letoví specialisté Bruce McCandless
II, Steven A. Hawley a Kathryn D. Sullivanová - dorazila na Floridu krátce
předtím. Do předpokládaného okamžiku startu zbývalo, díky různým plánovaným
přerušením, ještě bezmála 65 hodin.
Odočítávání proběhlo bez vzrušení až téměř do konce. Také počasí startu
přálo, i když "rosničkáři" předpovídali jeho postupné zhoršování
v průběhu startovního okna, které pro ten den trvalo 3 hodiny.
Problémy přišly ovšem před samým koncem. V T-5min zahájil pilot Bolden
rozběhovou sekvenci všech tří čerpadel hydrauliky APU (Auxiliary Power
Units), která zabezpečuje natáčení hlavních motorů SSME během startu, dále
otevírá a uzavírá hlavní palivové ventily a při přistávání se stará o ovládání
aerodynamických řídicích ploch - kormidel a elevonů. Přibližně minutu po
zahájení rozběhové sekvence nastaly problémy s APU č. 1. Palivový elektromagneticky
ovládaný ventil se zasekl v plně otevřené poloze a způsobil, že se turbína
pohánějící toto čerpadlo roztočila na příliš vysoké obrátky. Za stavu T
-4 min bylo proto odpočítávání zastaveno. I když je totiž raketoplán vybaven
třemi nezávislými hydraulickými systémy, předpisy pro takový případ jsou
jednoznačné: start se povoluje jen se všemi třemi spolehlivě běžícími APU.
Díky závadě na jediném ventilu museli astronauti chtíc nechtíc sbalit fidlátka
a opustit Discovery.
Při hledání závady přišla první na řadu ovládací elektronika, která
se ostatně vyměňuje snadněji, než metrákové čerpadlo. Vymontovaná elektronika
putovala už 11. dubna k výrobci APU, firmě Sundstrand do Rockfordu (Illinois).
Testy však prokázaly, že tentokráte je elektronika bez viny, což firma
oznámila představitelům NASA hned následující den, 12. dubna. Pozornost
se tedy obrátila zpět k APU.
Poškozené čerpadlo výr. č. 305 mělo už za sebou deset startů, tj. přes
23 hodin funkce. Přitom ovšem její nominální životnost byla 40 hodin, ale
s tím se nedalo nic dělat.
Vzhledem k nutnosti výměny celého systému APU byl start odložen na 25.
dubna. Tak dlouhý odklad přinesl další komplikaci. Technici museli z HST
vyjmout všech šest akumulátorových baterií a znovu je dobít, aby byla zajištěna
jejich nejméně sedmihodinová životnost na oběžné dráze. Dobíjení by sice
mohlo proběhnout i na palubě dalekohledu, ale mimo jeho rámec to bylo bezpečnější.
Navíc, při ochlazení na teplotu kolem 0 °C, se dalo do baterek "natlouct"
víc energie (do každé z nich 70 Ah místo 63 Ah).
Demontáž APU i baterií proběhla 14. dubna. Nové čerpadlo bylo nainstalováno
už 18. dubna. Celý proces tedy proběhl rychleji než se čekalo a tak vedení
startu rozhodlo urychlit přípravy o jeden den. V neděli 22. dubna se astronauti
vrátili z Houstonu, kde mezitím pilně cvičili manévry s HST na simulátoru.
Nové odpočítávání začalo den před návratem osádky, 21. dubna, opět v
15.00 EDT. I když dlouhodobá předpověď byla dobrá, 23. dubna počasí přece
jen předstartovní operace zkomplikovalo, protože přes kosmodrom přecházela
studená fronta s možnosti bouřek. Z bezpečnostních důvodů nebylo proto
možné odsunout otočnou obslužnou věž RSS v plánovaném čase. Naštěstí toho
dne měli technici k dobru plných 11 hodin plánovaného přerušení v odpočítávání.
Počasí 24. dubna bylo velmi dobré. Meteorologové od USAF dávali na ten
den šance pro start 70 až 80 %, v ranních hodinách dne startu dokonce až
90 %. Jediný meteorologický problém představoval silný vítr nad Mojavskou
pouští v Kalifornii. Proto bylo rozhodnuto, že nouzovým místem pro případné
přistání po jediném oběhu kolem Země bude nikoli obvyklá Edwards AFB, ale
White Sands Missile Range v Novém Mexiku.
Před startem byla osádka probuzena nekřesťansky brzo - v 03.35 EDT (07.35
UT). Po tradiční snídani probrala celá pětice brífink o meteorologické
situaci na Mysu Canaveral i na všech potenciálních místech přistáni po
celé zeměkouli. Ve čtvrt na šest, oblečeni do jasně oranžových skafandrů,
opustili astronauti svůj přechodný domov v OCB (Operations and Checkout
Building) a odjeli autobusem na rampu. O hodinu později se již usazovali
do křesel na palubě Discovery.
Během startu seděli Shriver, Bolden, Hawley a McCandfess na letové palubě,
dr. Sullivanová v obytném prostoru. (Na konci letu si tato dáma s McCandlessem
prohodila sedadla.)
Prozatím to byla nuda. Zbytek odpočítávání probíhal téměř bez problémů.
Teprve v posledních okamžicích před předáním řízení palubním počítačům
pozemní řídící počítač zjistil, že jeden z ventilů je špatně přepojen.
Proto bylo odpočítávání za stavu T -31 s zastaveno. Po bleskové analýze
programátoři odhalili, že jde o chybu v programu, která zavinila, že v
T -48 s nedošlo k uzavření plnícího ventilu kapalného kyslíku. Pak již
bylo možno tento ventil uzavřít manuálně a s pouhým tříminutovým zdržením
pokračovat v odpočítávání posledních sekund.
V T -6,6 s se rozjela zážehová sekvence hlavních motorů a v T -0 s,
v 08.33.51 EDT (12.33.51 UT) byly zažehnuty motory SRB. Let STS-31 započal.
Startovní hmotnost Discovery činila 2046 tun včetně maximálního množství
pohonných látek pro motory OMS (11,3 tuny), aby bylo možno dosáhnout dráhy
ve výši 611 km.
V T +3 s byl tah hlavních motorů zvýšen na 104 % a o tři sekundy později
již raketoplán minul nejvyšší patro obslužné věže ve výši 106 m. Vzletové
motory SRB dohořely a oddělily se od odhazovací nádrže ET dle plánu v T
+2 min 06 s. Let probíhal po mnohem strmější dráze než obvykle a díky tomu
byl i podstatně širší výběr záložních letišť pro případ nouze. Kromě obvyklého
letiště v Ben Guerrir v Maroku měli astronauti v případě nutnosti možnost
sednout i na základně Hoedspruit Air Base v Jihoafrické republice.
V T +5 min 36 s dosáhla rychlost raketoplánu hodnoty 3758 m/s, což zaručovalo,
že i s výpadkem jednoho motoru SSME dosáhne Discovery kruhové dráhy ve
výši 526 km; ta by zajistila životnost HST na dráze nejméně jeden rok.
Hlavní motory však pokračovaly v činnosti bez problémů až do T +8 min 38
s. Raketoplán se dostal na suborbitální dráhu ve výši 50-602 km, se sklonem
28,5°. Krátce poté byla odhozena nádrž ET, která svůj život ukončila v
plamenech v atmosféře tentokrát nad Tichým oceánem.
V T +42 min 36 s, po dosažení apogea nad Madagaskarem, zapojila osádka
Discovery motory OMS na dobu 3 min 23 s. Ty raketoplánu dodaly dodatečnou
rychlost 151 m/s a navedly ho na prakticky kruhovou dráhu ve výši 576-611
km se sklonem 28,5° k rovníku. Byl to dosud největší manévr motory OMS
v historii letů raketoplánu.
Krátce poté, co Discovery zahájila druhý oblet kolem Země, otevřel Charles
Bolden úspěšně dveře nákladového prostoru a řídicí středisko mohlo dát
astronautům zelenou k práci na oběžné dráze.
Většina prvního dne letu padla na přípravu na vyložení dalekohledu HST.
Steve Hawley v T +2 h 54 min aktivoval kanadskou ruku - manipulátor RMS
(Remote Manipulator System) a od T +3 h 20 min systematicky prověřoval
jeho funkce ve všech možných módech ovládání. Pak využil černobílé televizní
kamery, umístěné na konci ruky, k vizuální inspekci povrchu HST, ležícího
dosud spokojeně v lůžku uvnitř nákladového prostoru. žádné zjevné poškození,
ke kterému mohlo dojít během startu, prohlídka neodhalila.
Také další členové osádky měli plné ruce práce. Po ukončení prověrek
systémů raketoplánu začali McCandless a Sullivanová dýchat z masek čistý
kyslík, protože byli určeni pro případný výstup do kosmického prostoru
ve skafandrech, kdyby bylo třeba Hubbleovu dalekohledu domluvit "osobně".
Vdechování kyslíku je nutné z toho důvodu, že ve skafandru pracuje člověk
v atmosféře čistého kyslíku při velmi nízkém celkovém tlaku a při náhlém
přechodu z normálního tlaku by mohlo dojít k dusíkové embólii, spojené
případně i se smrtelnými následky. Proto také byl tlak v kabině raketoplánu
asi čtyři hodiny po startu snížen z normální teploty 1015 hPa na 700 hPa.
O půl hodiny později osádka připojila systémy HST prostřednictvím jeho
pupečního kabelu na zdroje elektrické energie z raketoplánu. V 17.21 UT
byl dán povel k aktivaci palubních vysílačů na HST. Tím okamžikem vstoupilo
do hry po Cape Canaveral a Houstonu další, třetí řídicí pozemní středisko,
STOCC (Space Telescope Operations Control Center) v Goddard Space Flight
Center v Greenbeltu (Maryland) nedaleko Washingtonu, kde starost o osud
HST převzalo asi tři sta techniků.
Discovery dalším manévrem v T +7 h 09 min motory OMS zvýšila rychlost
o 10,2 m/s a přešla na dráhu ve výši 613-615 km. Původní letový plán počítal
s maximální výškou kruhové dráhy jen 611 km, ale každý kilometr navíc znamená
prodloužení doby životnosti HST na dráze a je tedy vítán.
Podle staršího scénáře mohl být dalekohled HST dopraven na vysokou dráhu
kosmickým tahačem TOS (Transfer Orbit Stage), vypuštěným z raketoplánu,
letícího v obvyklé výšce 300 km. Tahač se měl po dosažení vyšší dráhy od
dalekohledu odpojit a vrátit se zpět k raketoplánu.
Jelikož však vývoj tahače zaostal a jelikož výkon motorů Discovery postačil
i při celkové vysoké hmotnosti nákladu k dosažení žádoucí dráhy HST, bylo
od plánu s TOS upuštěno již před několika léty.
Na nové dráze se osádka Discovery mohla věnovat i dalším experimentům
a také odpočinku. Na obytné palubě sice zahájili astronauti experiment
PCG (Protein Crystal Growth), ale asi 11 hodin po startu se už s pocitem
dobře vykonané práce uložili k zaslouženému spánku.
Druhý den ráno po důvěrném rozhovoru s letovým lékařem byli Sullivanová
a McCandless prohlášeni za schopné k případnému výstupu do volného prostoru.
Oba okamžitě zahájili nezbytnou přípravu: připevnili si na holé tělo biodetektory,
oblékli chladicí oblek a přes něj bavlněné spodní prádlo. Tak byli přichystáni
okamžitě vstoupit do přechodové komory a začít s oblékáním do připravených
skafandrů.
Povel k zahájení vlastního vypouštění HST dostala osádka Discovery od
houstonského střediska v 10.37 UT. Steve Hawley v 10.45 UT opět aktivoval
RMS a uchopil jím úchytku na pravém boku HST. Jakmile měl dalekohled pevně
v moci, uvolnilo se současně všech pět zámků, které do té doby HST přidržovaly
v kolébce v nákladovém prostoru. Systémy dalekohledu byly přepojeny na
vnitřní nikl-vodíkové akumulátorové baterie a osádka Discovery dala povel
k odpojení "pupeční šňůry", která dosud poutala HST k raketoplánu.
Dalekohled spočíval v jeho trupu tak, že hlavní zrcadlo leželo blíže
k zádi. Pro vypuštění na samostatnou dráhu bylo třeba HST nejprve opatrně
vyzdvihnout asi 4,5 m nad úroveň Discovery a pak ho otočit tak, aby se
tato jeho nejtěžší část dostala nad pilotní kabinu raketoplánu a aby tubus
dalekohledu, dosud uzavřený záklopkou, mířil nad kýlovou plochu kosmického
letadla. Nejobtížnější část manévru nastala hned na samém začátku operace,
kdy se příklop tubusu ocitl ve vzdálenosti jen několika decimetrů od okének
z kabiny do nákladového prostoru, čímž úplně zablokoval kosmonautům jakýkoli
výhled. Naštěstí celá operace, zahájená přibližně ve 12.45 UT, v době,
kdy Discovery prolétala nad Cape Canaveral, byla řízena prostřednictvím
palubního počítače, jenž na displeji neustále udával souřadnice pohybu.
Navíc měli astronauti možnost vizuální kontroly prostřednictvím televizních
monitorů, předávajících obraz z 5 televizních kamer umístěných na různých
místech nákladového prostoru.
Jakmile byl dalekohled správně orientován, vyslalo pozemní středisko
v Greenbeltu povel k vyklopení 4,8 m dlouhých pouzder s rozvinovacími slunečními
bateriemi, dosud složených podél tubusu dalekohledu. I když se na první
pohled zdálo, že se kazety vyklopily správně o plných 90°, telemetrie přijímaná
na Zemi tento dojem nepotvrdila. Technici sice problém odstranili tím,
že použili k dovyklopení současně obou elektromotorů (hlavního i záložního)
v tandemu, ale celé postupné oživováni dalekohledu se řešením této záležitosti
dostalo do téměř dvouhodinového skluzu. V důsledku toho obdrželi McCandless
a Sullivanová v souladu s letovým plánem příkaz okamžitě začít s oblékáním
skafandrů, aby v případě dalších potíží nebylo nutno zbytečně čekat na
zahájení výstupu. Astronauti však hned neposlechli; oba dva raději zůstali
ještě chvíli na letové palubě, aby mohli pozorovat, jak bude probíhat vysouvání
prvního panelu slunečních baterií z pouzdra. Byli totiž lépe seznámeni
s technickými podrobnostmi konstrukce baterií než ostatní členové osádky
a předpokládali, že se vyplatí vysouvání sledovat, zejména v případě, kdyby
došlo k nějakým problémům. Povel k vysouvání prvního panelu byl vyslán
z Goddardu v 16.25 UT.
"Z obou stran to pěkně teče," pochvaloval si Shriver. "Pohyb
je plynulý, bez zadrhávání."
Obě křídla prvního panelu, každé o délce 6,1 m a šířce 2,5 m, se skutečně
během 5 min 20 s vysunula bez problémů, až na to, že při zastavení na konci
operace opět nedošlo k odeslání signálu potvrzujícího úplné vysunutí prvního
panelu z pouzdra. Způsobila to bezděčně osádka Discovery, která z opatrnosti
vyslala manuální povel k zastavení pohybu předčasně, v okamžiku, kdy se
zdálo, že křídla panelu dosáhla koncových zarážek. Ověřit dokonalé vysunutí
si opět vyžádalo čas a znervoznělý Houston proto nekompromisně zahnal Sullivanovou
a McCandlesse do přechodové komory na obytné palubě.
Tak se stalo, že největší experti byli uzavřeni v přechodové komoře
právě v okamžiku, kdy nastaly skutečné problémy. Povel k vysunutí druhého
panelu vyslal Goddard v 18.48 UT. Srolovaný druhý panel se sice začal pomalu
vysouvat z pouzdra, ale jeho pohyb se nečekaně zastavil. Automatika nařízená
na vypojení elektromotorů v případě, kdyby odpor překročil přibližně 45
N, zareagovala bez zjevné příčiny.
Sullivanová a McCandless v tom okamžiku kontrolovali svoje skafandry
(byli v nich už oblečeni) a v přechodové komoře pomalu klesal tlak. Druzí
členové osádky mezitím vizuálně kontrolovali stav částečně vysunutého panelu,
ale nebyli sto nalézt žádnou mechanickou závadu. Ukazovalo se stále častěji,
že jde o problém automatiky a nikoliv mechanický. Proto byl asi po 25 minutách
vyslán nový povel k rozvíjení panelu. Panel se skutečně rozjel, ale po
zhruba 30 sekundách se opět zastavil - stejně jako předtím.
Astronaut Story Musgrave, sloužící jako spojař v Houstonu, vyslal tedy
v 18.40 UT příkaz Sullivanové a McCandlessovi, aby urychlili přípravy k
výstupu, včetně plné dekomprese přechodové komory.
Technici v Goddardu se však rozhodli nejprve vypojit pojistku mechanického
přetížení a zkusili v 18.59 UT vysouvání panelu dotřetice. Risk je zisk
- tentokráte se operace povedla beze zbytku.
Po celou tu dobu byl raketoplán orientován břichem proti směru letu,
nosem do Slunce a motory k Zemi. V 19.39 UT Hawley konečně uvolnil úchytku
na boku HST ze sevření kanadské ruky a Hubbleův kosmický dalekohled se
vydal na samostatnou pouť. Bylo to ve výši přes 600 km v oblasti západního
Pacifiku nad Galapágami. Obě tělesa se přibližovala k pobřeží Ekvádoru.
Třicet sekund po vypuštění HST Shriver zapálením motorů RCS odmanévroval
rychlostí 0,2 m/s Discovery do bezpečné vzdálenosti zhruba 75 m. Raketoplán
pak plavným obloukem vystoupal asi 180 m nad dalekohled, ve chvíli, kdy
formace přelétala pobřeží Ekvádoru. Dalším manévrem piloti převedli Discovery
na takovou dráhu, aby sledovala HST ze vzdálenosti kolem 100 km. Odtud
se raketoplán mohl kdykoli vrátit k dalekohledu, pokud by byl ještě nutný
přímý zásah astronautů.
Hawley však už ukládal kanadskou ruku do podpěr v nákladovém prostoru
a oba dočasní obyvatelé přechodové komory v ní čekali, aby v případě potřeby
mohli dokončit operaci ručně.
Celá jejich námaha však vyzněla naprázdno, takže autoři článku opravdu
litují, že se jim nepodařilo zjistit pocity této zbytečně oskafandrované
dvojice.
Zbytek dne věnovala osádka Discovery aktivaci dalšího vědeckého experimentu
IPMP (Investigations into Polymer Membrane Processing), umístěného na obytné
palubě, a obvyklému fotografování Země, především afrického kontinentu.
Třetí den letu - 26. dubna - již byl pro astronauty víceméně rekreační.
Raketoplán letěl stabilizován gravitačním gradientem tak, že jeho nos mířil
k Zemi, zatímco otevřený nákladový prostor směřoval k severu. Sullivanová
a Bolden se zabývali studentským pokusem, věnovaným studiu chování elektrického
oblouku v podmínkách beztíže a Steve Hawley pokračoval ve fotografování
zemského povrchu. Před večeři ještě piloti uskutečnili korekční manévr
motory RCS tak, aby dalšího dne ráno byla Discovery vzdálena od HST jen
asi 75 km.
Opětovný návrat do větší blízkosti dalekohledu byl motivován tím, že
se chystala další závažná operace, totiž otevření poklopu, který dosud
zakrýval tubus HST. Kdyby totiž došlo k mechanické poruše, znemožňující
otevření poklopu a tím i k vyloučení provozu dalekohledu, musela by osádka
Discovery opět vyrukovat na scénu.
Sullivanová a McCandless byli tedy znovu v pohotovosti. Zatímco čekali
v plné "zbroji", piloti upravili dalšími dvěma manévry RCS vzájemnou
dráhu raketoplánu a HST.
První pokus o odklopení - jak už jinak - dopadl bledě, protože ho zastavil
palubní počítač HST, když zjistil problém s natáčením jedné ze dvou parabolických
antén. Před odklopením se totiž jako první testoval orientační a stabilizační
systém. Počítač vydal nejprve příkazy ke dvěma zkušebním polohovým manévrům,
při nichž se měla zmocnit orientace dalekohledu vždy o 90°. Příliš krátká
smyčka na kabelu však zabránila servomotoru natáčet směrovou anténu za
retranslační družicí TDRS. Palubní počítač tedy manévr přerušil a převedl
dalekohled do "bezpečnostního módu", tedy vypnul všechny jeho
systémy. Znamenalo to začínat úplně od začátku.
Druhý pokus byl zahájen ve 13.46 UT. O sedmnáct minut později mohl vedoucí
směny ve STOCC pete Patero vítězoslavně oznámit: "Máme poklop apertury
otevřený!"
Story Musgrave, opět sloužící v tom okamžiku v MCC (Mission Control
Center) v Houstonu jako spojař, to hned předal osádce:
"Discovery, Hubble otevřel krám!"
"To je báječné," reagoval Hawley.
Celá Hubbleho rodina vám gratuluje," pokračoval Musgrave "a
děkuje za perfektně odvedenou práci."
"No, hodně lidí si na tom pořádně zamakalo a my jsme taky pyšní
na to, že jsme se spolu s ostatními zasloužili o uvedení téhle observatoře
do provozu," řekl Hawley. Protože je sám astronom, neodpustil si malý
žert: "Co myslíte, nebyli by tam u vás dole ochotni pustit nějaký
pozorovací čas?" Narazil však na tvrdou vodu.
Jste uvolněni z podpory Hubbleho," zvážněl Musgrave. "Už letí,
samostatně. Ještě jednou díky!"
Bylo 14.30 UT. Vzhledem k tomu, že výstup do volného prostoru už nepřicházel
v úvahu, zvedla osádka Discovery tlak v obytných prostorách na normál,
tj. na 1015 hPa. Piloti opět aktivovali motory RCS a Discovery se odpoutala
definitivně od HST. Třináctisekundovým manévrem v 19.05 UT přešla na dráhu
ve výši 607-615 km a dalším manévrem kolem 19.50 UT tuto dráhu stabilizovala.
Astronauti během tohoto dne ještě pokračovali ve snímkování Země kamerou
IMAX. Cílem pozorování byl Mexický záliv, samotné Mexiko, Peru a brazilsko-paraguayské
pohraničí. Na kutě odešli utahaní, ale šťastní již kolem 21:30 UT (16.30
houstonského letního času).
V době jejich spánku prolétla Discovery naposledy v blízkosti HST: asi
o 3000 m níže a 100 m stranou. Ráno již byla od dalekohledu přibližně 150
km daleko.
Pátý den letu - 28. dubna - probíhal ve znamení příprav k přistání.
Piloti prověřili systém pilotáže -FCS (Flight Control System) a zkušebně
zapálili motory RCS. Na zkoušku také zapojili na chvíli jedno APU, nastavili
hydraulický systém pro manévry při přistáván( a prověřili funkci kormidla,
elevonů i aerodynamické brzdy. Ostatní členové osádky končili s vědeckými
experimenty a jako vždy uklízeli obytné prostory.
Dne 29. dubna ve 12.37.26 UT při přeletu jižního cípu Afriky zažehli
Shriver a Bolden oba motory OMS na dobu 4 min 48 s. Při tom se spotřebovalo
téměř 6 tun pohonných látek a rychlost raketoplánu klesla o 174,7 m/s.
Do atmosféry vstoupila Discovery nad Tichým oceánem ve 13.19.21 UT rychlosti
7400 m/s. Při rychlosti M =1 převzal velitel Shriver ruční řízení a levou
zatáčkou o 205° navedl raketoplán do osy dráhy 22 Edwards AFB. Ve 13.49
UT jemně Discovery posadil na beton. Raketoplán se zastavil ve 13.49.57
UT po letu trvajícím 5 d 01 h 16 min 06 s. Původní plán přistání na písečné
dráze č. 23 byl odvolán pro silný vítr. Sestup z dráhy trval díky rekordní
výšce letu tentokrát asi o čtvrt hodiny déle než obvykle.
Aktualizováno : 25.11.1997
[ Obsah | Pilotované
lety | STS ]
Pokud není uvedeno jinak, jsou použité fotografie z NASA (viz. Using NASA Imagery) a dalších volně přístupných zdrojů.
(originál je na https://mek.kosmo.cz/pil_lety/usa/sts/sts-31/index.htm)